![](pics/50-1.jpg)
За стародавньої доби, як відомо, будівничі не користувалися проектними кресленнями. План будівлі ніби ''накреслювали'' безпосередньо на місцевості, виконуючи ретельну розбивку території. До нас дійшов переказ про таке розпланування у ХІ ст. під час спорудження Успенського собору Києво-Печерського монастиря, коли мірилом для розмітки послужила довжина золотого пояса, подарованого засновнику лаври преподобному Антонію варягом на ймення Шимон.
Початок архітектурного проектування в Києві, у звичному для нас розумінні, сягає періоду XVII-XVIII ст. Вважається, що саме у ті часи замовники почали вимагати від ''кам'яних справ майстрів'', котрі здійснювали будівельні роботи на свій смак і розсуд, попереднього складання креслень – ''делінеацій'' (їх називали також ''абрисами'').
У найбільш відповідальних випадках виконання проекту доручали досвідченому фахівцеві-іноземцю. За найвідоміші приклади можуть слугувати Велика дзвіниця Києво-Печерської лаври, що
Будинок Городецького
її проектував виходець з Прусії Йоганн-Готфрід Шедель, або Андріївська церква, проектована італійцем на російській службі Бартоломео (Варфоломієм) Растреллі. В останньому випадку проектування було цілком відокремлене від будівництва: Растреллі зовсім не брав участі у спорудженні київського храму за його кресленнями. Навпаки, стосовно місцевих будівничих деякий час іще зберігалася традиція, за якою, той самий ''майстер'' виконував функції проектувальника й підрядчика. Приміром, у 1759 р. ігумен Троїцько-Кирилівського монастиря Феофіл підрядив майстра-будівника, відомого київського зодчого Івана Григоровича-Барського, за висловом останнього, ''сделать в том Кириловском монастыре браму каменную и на ней церковь, а на церкве каменную колоколню по данному от мене абрису, ценою за тысячу пятьсот рублей денег и пару добрых сукон, моими всеми работниками, а его, игумена, собственным всем к тому принадлежащим коштом''.
Тільки наприкінці XVIII ст. у Києві з'явилися офіційні архітектурні посади: після реформування губернських адміністрацій у 1797 р. до Київської губернії призначили губернського архітектора, а у 1799 р. до складу київських урядовців увійшов міський архітектор (першим цю посаду обійняв талановитий зодчий та організатор будівництва Андрій Меленський). Свою платню вони отримували за виконання завдань місцевих адміністрацій – зокрема, за розроблення містопланувальних документів та креслень казенних будинків, – а також за експертизу проектів, що вимагали погодження. Водночас, їм дозволялося проектувати на замовлення приватних осіб. Проте варто зауважити, що під час панування в Російській імперії класичного стилю левова частка будівництва велася за ''зразковими'' проектами житлових і громадських споруд, розробленими у Петербурзі за участю провідних фахівців. У провінційних містах, як правило, просто виконувалася їх прив'язка (обов'язковим було насамперед наслідування стандартних фасадів; планувальне вирішення найчастіше залишалося на вибір замовника).
Координація проектної та будівельної справи у Києві здійснювалася у різний спосіб.
![](pics/50-3.jpg)
Зокрема, у 1822 р. цю функцію було покладено на Тимчасовий комiтет з благоустрою м. Києва. Згодом, у 1834 р., цар Миколай I затвердив ''Положение об устройстве города Киева'', яке стверджувало повну унiфiкацiю й централiзацiю будiвництва у мiстi: замiсть Тимчасового комiтету утворився Будiвельний комiтет на чолi з вiйськовим губернатором (до складу його, серед iнших, було включено й мiського архiтектора). Комiтет мав наглядати за усiма цивiльними будiвлями у мiстi, але фактично його функцiї полягали у забезпеченнi дотримання забудовниками ''зразкових'' фасадiв. Із 1842 р. будiвельнi комiтети губернських мiст пiдпорядковувалися Головному управлiнню шляхiв сполучень та публiчних будівель, а функцiї Київського будiвного комiтету перебрала на себе губернська будiвельна (згодом будівельна та шляхова) комiсiя.
Проектну документацiю тих часiв,
![](pics/50-4.jpg)
навiть якщо це були креслення дерев'яних простеньких будиночкiв, пiдписували мiського архiтектор чи його помiчник, члени комiсiї до губернатора включно, а також вiзував генерал-губернатора. Якщо ж вироблялися оригiнальнi проекти цегляних споруд, їх належало надсилати на ''височайше затвердження'' государеві імператору. Будь-яка мiстобудiвна iнiцiатива ґрунтувалася лише на особистих вказiвках Миколая I, який перiодично вiдвiдував Київ. Через цю творчу обмеженість кількість діючих зодчих у місті була не надто великою. Проекти приватних осель у більшості випадків ''прив'язував'' міський або губернський архітектор. Окремі унікальні громадські споруди проектували спеціально залучені фахівці із Петербурга – такі як В. Беретті, О. Беретті, І. Штром.
Значна активізація будівельної діяльності в Києві у середині ХІХ ст. зумовила розширення місцевого складу
![](pics/50-5.jpg)
архітекторів-проектувальників. Найбільша питома вага припадала тут на відомче проектування: представництва провідних відомств – військового, транспортного, освітнього, православного сповідання тощо – мали у своїх штатах відповідні підрозділи або наймали архітекторів на постійну службу.
Зрештою, надмірно централізована будівельна справа зазнала певного реформування. У 1859 р. цар Олександр II затвердив урядове положення ''О некоторых преобразо-ваниях в губернских учреждениях города Киева'', згiдно з яким Київська губернська будiвна та шляхова комiсiя перетворилася на будiвельне вiд-дiлення Київського губернського правлiння. Далі, у 1865 р., пiсля лiквiдацiї Головного управлiння шляхiв сполучень та публiчних будiвель утворився Технiчно-будiвельний комiтет при Мiнiстерствi внутрiшнiх справ. До функцiй нової структури входило, зокрема, ''рассмотрение проектов и смет, представляемых на утверждение Министерства из губернских правлений'', а також ''рассмотрение представляемых на Высочайшее утверждение планов городам''. Комiтетовi пiдлягало будiвельне вiддiлення Київського губернського правлiння. Так остаточно сформувалася керiвна вертикаль будiвельної справи у Росiйськiй iмперiї, яка iснувала аж до 1917 р. Структуру будівельних відділів адміністративних та відомчих установ, їх підлеглість та межі компетенції визначив у той час ''Будівельний статут'' – основний нормативний документ щодо організації будівельної справи у Російській імперії та контролю якості будівництва. Його було вперше запроваджено у 1837 р. та у подальшому неодноразово кориговано.
Архітектор В. Городецький Професор архітектури Київського університету О. Беретті Цивільний інженер і педагог О. Кобелєв | Архітектор Г. Шлейфер | Академік архітектури В. Ніколаєв В. Заболотний, перший президент Академії архітектури УРСР Архітектор В. Риков |
Значні, можна навіть сказати, революційні зміни у розробленні та погодженні проектів зумовило запроваджене у 1870 р. ''Міське положення'', яке визначило нові компетенції міського самоврядування. Відтепер служба міських архітекторів була вилучена з адміністративної вертикалі – вони
Креслення будинку по Воздвиженській вул. у Києві за ''зразковим'' фасадом, затверджене генерал-губернатором. 1856 р.
стали найманими співробітниками будівельного відділення міської управи, а їхня кількість поступово збільшувалася (сягнувши на початку ХХ ст. чотирьох). Крім проектування та будівництва муніципальних об'єктів, вони розглядали та погоджували проекти приватної забудови (кожен відповідав за певні поліцейські дільниці, через що зміст їхньої діяльності наближався до районних архітекторів). Схема погодження архітектурних проектів гранично спростилася. Для початку приватного житлового будівництва було достатньо двох підписів – члена міської управи та міського архітектора. Для громадського об'єкта – підпис губернського інженера (керівника будівельного відділу губернського правління), санітарного лікаря та брандмейстера (начальника міської пожежної охорони), для православної культової споруди - також дозвіл духовної консисторії. Проекти будь-якого внесення змін у планувальну систему міста (прокладання нових вулиць, розміщення великих громадських центрів тощо) погоджувалися у Петербурзі.
В останній третині ХІХ ст. були зняті будь-які застереження щодо необхідності додержання ''зразкових'' проектів. Відкрився простір для вільного
Погоджувальний припис на проекті будинку по нинішній вул. Саксаганського, 33. 1910 р.
творчого пошуку. За цих сприятливих умов стрімко розвивалася система приватних послуг в архітектурному проектуванні. Вільнопрактикуючі архітектори працювали у власних майстернях, іноді об'єднуючись у співтовариства на артільних засадах. Цікаво, що власне проектна діяльність не підлягала спеціальному ліцензуванню. Проте закон, як згадувалося у попередньому розділі, чітко обмежував коло осіб, котрі мали право виконувати будівельні роботи (за власними чи чиїмись проектами), гарантуючи їх якість та безпеку власноручними відповідальними підписками. Подібна підписка обов'язково входила до складу затверджуваної проектної документації, яка, крім того, охоплювала доволі обмежений обсяг креслень (генплан садиби, фасади, плани та поперечні розрізи будівель, у найбільш відповідальних випадках – розрахунок міцності). Всі інші документи (виконавчі креслення, кошториси тощо) стосувалися безпосередньо замовника. Проектуванням складних водогінних та каналізаційних, освітлювальних, опалювальних мереж і ліфтів займалися субпідрядники відповідного профілю.
Зауважимо, що техніка проектної справи була не надто складною, – найдокладніші креслення виконувалися від руки на ватмані, їх часто ілюмінували кольоровою тушшю. Для зручності складання великий аркуш із кресленням розрізали на невеликі формати, які наклеювали на основу з тканини. Копії робили, знову-таки вручну, на кальці; лише на межі ХІХ-ХХ ст. до проектувальної практики увійшло синькування.
Загальна кількість фахівців-проектувальників у Києві на межі ХІХ-ХХ ст. була доволі значною; навіть у часи ''будівельних лихоманок'' на ринку приватних проектувальників існувала чимала конкуренція. Разом з тим, переважну кількість проектних робіт виконували представники обмеженого кола визнаних майстрів, яким найбільше довіряли грошовиті замовники. Серед них можна пригадати імена П. Альошина, В. Безсмертного, Е. Брадтмана, М. Гарденіна, В. Городецького, Є. Єрмакова, Й. Зекцера, М. Казанського, О. Кобелєва, А. Краусса, М. Клуга, В. Ніколаєва, І. Ніколаєва, В. Рикова, Г. Шлейфера та ін.
Кабінет архітектора В. Городецького, фото 1903 року
Для виконання особливо значних проектів запрошували знаменитих зодчих з інших міст – Петербурга, Москви, Одеси, Варшави – або проводили представницькі конкурси. На конкурсних засадах розроблено проекти таких непересічних будівель, як Музей старожитностей та мистецтв, нині Національний художній музей (П. Бойцов, В. Городецький), Миколаївський костьол (С. Воловський, В. Городецький), Міський (Оперний) театр (В. Шретер), комплекс Київського політехнічного інституту (І. Кітнер), Бессарабський критий ринок (Г. Гай), колишній банк на вул. Хрещатик, 32 (Ф. Лідваль) та ін.
Вдалі реалізовані проекти давали змогу архітекторам у подальшому активніше рекламувати свої послуги, отримуючи певні преференції у конкурентній боротьбі. Талановитим майстром ''автопіару'' вважався Владислав Городецький. Його уславлений ''будинок з химерами'', крім творчих цілей, переслідував і відверто комерційні, поширюючи славу про свого автора і власника.
Проект будинку на розі Бессарабської пл. та Басейної вул. Архітектор А. Краусс, 1899 р.
Питання про авторську винагороду вирішувалося, як правило, через вільну угоду між замовником та автором проекту. Водночас, архітектурний загал імперії намагався запровадити систему твердих тарифів у вигляді таблиць, де, залежно від обсягу та складності робіт, визначався розмір винагороди у відсотках до кошторисної вартості. За повний обсяг послуг (ескіз, проект, виконавчі креслення, кошторис, авторський нагляд) по найдешевших об'єктах гонорар становив, залежно від складності, від 5 % до 11 %, по найдорожчих об'єктах – від 2 % до 6 %.
Оскільки за радянської доби всю вартісну приватну нерухомість було націоналізовано, приватні замовлення на будівництво у Києві практично припинилися. Відтепер будівельна діяльність здійснювалася суто за комунальними та відомчими замовленнями. У перші роки після революції архітектурне проектування зосередилося при службах міського та районного комунального господарства, а також у відповідних відділах, службах, бюро відомств та окремих підприємств. У разі необхідності проектні ''бригади'' виникали також при архітектурно-будівних навчальних закладах.
Головний архітектор Києва А. Добровольський веде засідання. Фото близько 1950 р.
З початком виконання перших п'ятирічних планів розвитку народного господарства СРСР (1928-1932 рр.) настала доба нового, більш сучасного будівництва за проектами, пристосованими для потреб радянських користувачів. Відтоді Київ почав збагачуватися численними новобудовами – корпусами промислових підприємств, закладів освіти та культури, транспортними спорудами, житловими будинками. Виконанням їх проектів (на той час проектування вже набуло характеру комплексного, з нанесенням на креслення необхідних мереж) займалися, як правило, відомчі структури – відповідні підрозділи заводів та фабрик, тресту ''Житлокоопбуд'', Всеукраїнської Академії наук, потужне проектне бюро НВКС тощо. Деякі будівлі зводилися за розробками проектних установ столиці республіки – Харкова (''Діпроміст'', ''Головпроект'' та ін.) або їхніх київських філій. Коли ж Київ знову став столицею УРСР, на часі постала централізація проектної справи. У 1934 р. були створені архітектурно-художні майстерні при міськвиконкомі, на основі яких у 1937 р. утворилася єдина міська архітектурно-проектна майстерня ''Київміськпроект''.
Ще більшого розмаху набуло проектування у повоєнні роки, коли разом із подоланням наслідків руйнації зводився
Архітектор Б. Приймак
новий величний центр міста. Надалі, у процесі здійснення генеральних планів розвитку міста, що були прийняті у 1949, 1967, 1986 роках, велася розбудова не тільки центральних кварталів, а й околиць. На периферії Києва та на намивних територіях споруджувалися житлові масиви на сотні тисяч мешканців, стрімко розвивалися транспортні та комунальні мережі. Масове будівництво було можливим тільки за умови широкого застосування типових проектів, але для найбільш відповідальних громадських споруд здійснювалося індивідуальне проектування. Провідні фахівці проектної справи працювали у таких потужних установах, як ''Київпроект'' (наступник ''Київміськпроекту''), ''Діпроміст'' (у Києві з 1944 р.), ''Укрпроектреставрація'' (заснований у 1946 р.), ''Діпроцивільпромбуд'' (заснований у 1949 р.), КиївЗНДІЕП (заснований у 1963 р.) та ін. Тут було створено умови для виконання різних проектів, що містили як архітектурні, так і інженерні складові. Координація проектних розробок та їх погодження були покладені на Головне архітектурно-планувальне управління при міськвиконкомі, очолюване головним архітектором міста. У період між 1944 та 1991 р. цю посаду обіймали відомі зодчі О. Власов, А. Добровольський, Б. Приймак, І. Іванов, В. Єжов, М. Жаріков.
|